Prečo vznikol príbeh O Bezvláske

Naša kamarátka Julka nám raz povedala, že jej kamarátky v nemocnici si prelepili zrkadlo novinami, aby sa nemuseli na seba pozerať.

Mali pocit, že oškaredeli, lebo im od liekov vypadali vlásky. Iné deti sa zase hanbia, že sú na vozíčku.

Myslia si, že sa nepáčia ani ľuďom, ktorých stretnú. Spolužiakom, susedom a kamarátom.

My v Dobrom anjelovi máme veľmi radi všetky deti a najradšej máme tie, o ktoré sa staráme.

Áno, niektoré sú možno trochu iné ako ich okolie, ale že by neboli krásne? To je ale výmysel!

Všetky dievčatá by mohli ísť na miss a všetci chlapci nafotiť reklamu na super auto.

No a tak sme sa spolu s bezvláskovou spisovateľkou Gabikou Futovou rozhodli, že ich presvedčíme o tom, že sú najkrajšie na svete.

A povieme to aj tomu svetu.

A tak sa zrodil príbeh netypickej a krásnej hrdinky Bezvlásky, ktorý všetkým vysvetlí, že nie je podstatné, kto má aké vlasy, aké nohy a aké uši, ale že podstatné je čo? Srdiečko.

DOBRÝ ANJEL

O Bezvláske

Aby sa všetky deti usmievali

Gabriela Futová

————

Text © Gabriela Futová, 2016

Ilustrations © Miroslav Regitko, 2016

© Dobrý anjel

S láskou všetkým deťom a všetkým dospelým, ktorí im pomáhajú usmievať sa.

Kde bolo, tam bolo, bolo jedno naozaj veľmi dobré a spokojné kráľovstvo. V tom kráľovstve žili múdry a spravodlivý kráľ s kráľovnou. Poddaní ich milovali a keďže sa veľmi ľúbili, po čase sa im narodila malá princeznička. Bábätko.

„Neviem sa dočkať, kedy jej narastú vlásky. Budem jej ich zapletať, vpletiem jej do nich kvetinky a bude to najkrajšie dievčatko na svete!“ snívala nahlas kráľovná a hladkala dcérku po holej hlavičke. (Niektoré bábätká sa totiž narodia úplne bez vláskov.)

„Už je najkrajšie dievčatko na svete,“ usmial sa kráľ. „To isté však vraví o svojej dcérke aj kováč v dedine, ba i pastier svíň, ktorého som minule stretol.“

„Viem, viem...“ usmievala sa kráľovná. „Tak či tak sa nemôžem dočkať.“

Prešiel prvý rôčik, malá princeznička, volala sa Elenka, už opatrne chodila, ale vlásky jej stále nenarástli.

„To nič,“ vravela kráľovnej babka bylinkárka. „Niektorým deťom začnú rásť vlásky až v troch rôčkoch. Poznám dievča, už je z nej veľká slečna, ešte ako dvojročná mala úplne holú hlávku. A dnes nosí vlasy po plecia.“

„Tie vlásky ma až tak netrápia,“ mávla rukou kráľovná. „Hlavne, nech je Elenka zdravá. Len sa akosi neviem dočkať zapletania vrkočov. Včera som zaplietla vlasy všetkým pekárkiným dcérkam.“

Elenka rástla, a už mala skoro tri rôčky, ale vlásky jej stále nerástli. Ani jeden. Elenku to však vôbec netrápilo. Veselo sa hrávala s najmladšou pekárkinou dcérou, až raz... Kráľovná sa práve vrátila z návštevy dediny a Elenku nechala doma s pestúnkou, lebo jej trošku tieklo z  nosa. Keďže rovnako tieklo z nosa aj pekárkinej dcérke Laure, pestúnka ju vzala k Elenke, aby sa dievčatká samy nenudili. O rok staršia Laura vymyslela hru. Obe sa schovali pod veľký stôl a čosi si tam šuškali. Pestúnka ich nevyrušovala. Jedným očkom na ne mrkla a pustila sa do zašívania handrovej bábiky, ktorej sa rozpárala suknička.

Dievčatá si ticho šepkali a Laura sem-tam vybehla a zase vbehla pod stôl. Keď vošla kráľovná do komnaty, takmer zhíkla. Po Elenke nebolo ani stopy.

„Kde je Elenka?“ opýtala sa prekvapene.

Pestúnka vyskočila na nohy.

„Pod stolom, vaša jasnosť. Hrá sa tam s Laurikou.“

Kráľovná nakukla pod stôl. No to sa už Laurika drala von. A hneď za ňou Elenka. Keď ju kráľovná zbadala, takmer odpadla.

„Hí!“ pestúnska si rýchlo zakryla ústa dlaňou.

Elenka mala po celej hlávke namaľované farebné čiary.

„A toto je... Čo ste tam robili?“ spamätala sa kráľovná.

„Elenka nemá vlasy, tak som jej ich namaľovala,“ oznámila Laurika spokojne.

Kráľovná na ňu pozrela a naozaj. Laurika bola celá zamazaná od farieb.

„Prepáčte mi to, vaša jasnosť, prepáčte...“ zľakla sa pestúnka, že na dievčatá nedávala dobrý pozor.

Kráľovná sa však rozosmiala.

„Veď je to nádherné!“ tleskla dlaňami. „Ak by už existovali fotoaparáty, internet a sociálne siete... toto by bol jeden z najpozeranejších obrázkov! Poď ku mne, ty moja malá Bezvláska,“ otvorila náruč, aby dcérku objala.

Pestúnka vyvalila oči, lebo netušila, o čom kráľovná rozpráva. A keďže kráľovná chcela svoju Bezvlásku okamžite zvečniť, zavolala dvorného maliara Miroslava, ktorý raz dva namaľoval princeznú s nakreslenými vláskami. Akurát už od toho dňa nikto nepovedal Elenke inak ako Bezvláska.

Prešli roky. Bezvláska rástla a rástla, no jej vláskom sa rásť nechcelo. Kráľovskí rodičia už tušili, že ide o nejaký zdravotný zádrheľ. Zvolali lekárov z celého sveta, aby skúsili Bezvlásku vyliečiť. Jeden jej natieral hlávku voňavou masťou, ale nepomohlo. Druhý jej po hlávke rozmazal čosi smradľavé, ani to však nepomohlo. Liečitelia prikladali Bezvláske obklady, nútili ju piť všakovaké čaje, skúšali všetko možné i nemožné, no Bezvláske nevyrástol na hlave ani jeden jediný vlas. Hoci bola princeznička pekná i bez vláskov, začalo to trápiť aj ju.

„Všetci majú vlasy, len ja nie,“ fňukala večer v maminom náručí. Kráľovná ju hladkala po chrbte. „Srdiečko, ale bez vláskov sa žiť dá, nie je to také strašné...“

„Lenže ja chcem mať vrkoč až po pás. Nie po pás, až po zadok. Ešte aj kočišov syn má krajšie vlasy, a to je chlapec. A má ich pod lopatky.“

„Kto má vlasy pod lopatky?“ vošiel do princezninej izby kráľ.

„Ďuro,“ zamrmlala Bezvláska. „Ten od koní.“

„Ak ťa to poteší, ja už vlasy tiež nemám,“ povedal kráľ smutne a zložil si korunu. A naozaj. Navrchu hlavy sa mu leskla lysina.

„Lenže ty si muž a mužom to pristane,“ zagánila na neho princezná. „A ja som dievča. Princezná. A chcem sa páčiť.“

„Tak vieš čo, Bezvláska?“ žmurkla na ňu kráľovná. „Dáme ti urobiť parochňu. Čo parochňu – parochne! A budeš mať výhodu. Lebo pozri... Iné dievčatká síce majú vlasy, ale jedno má kučeravé, druhé rovné, ďalšie tmavé a ďalšie svetlé... A býva to tak, že to, čo má kučeravé, chcelo by rovné a to, čo má rovné, sníva o kučeravých. Ty budeš môcť nosiť všetky účesy na svete. Ráno vstaneš a len tak si povieš: Na aké vlásky mám dnes chuť? Chcem byť kučeravá. A hop! Nasadíš si kučeravú parochňu a budeš krásne strapatá. Dostaneš chuť na hladký účes? Hop! Nasadíš si rovné, trebárs blond, vlásky a budeš ako víla.“

Bezvláska sa konečne začala usmievať. Nápad s parochňami sa jej veľmi zapáčil. Zrazu sa nevedela dočkať, kedy sa bude vykrúcať pred zrkadlom a pohadzovať hlavou, aby jej vlasy pekne poletovali okolo tváre.

A bolo tak, ako povedala kráľovná. V kráľovstve oslovili najšikovnejšie parochniarky a tie princeznej navyrábali parochne od výmyslu sveta. Princeznička sa tešila a vykrúcala pred zrkadlom. Niekedy úplne zabudla na to, že nemá svoje vlastné vlásky, šantila s deťmi a hrala sa ako obyčajné dievčatko. Kráľovský maliar Miroslav mal plné ruky práce, lebo kráľovná rozhodla, že musia mať Bezvlásku zvečnenú v každom jednom účese.

Čas bežal a princezná rástla do krásy. Rada sa hrávala s deťmi na dvore. Raz sa však stala nepríjemná vec. Niektoré z detí vymyslelo hru na slepú babu. Lenže taká obyčajná slepá baba ich už nebavila, a tak začali hrať najprv tlieskanú, potom dupanú, štípanú a nakoniec ťahanú. To je taká, kedy slepú babu poťahujú ostatní za vlasy.

Slepou babou sa akurát stala Bezvláska. Laurika jej zaviazala oči, rozkrútila ju a vtedy sa to stalo. Nevedno, či boli deti už také rozbláznené, alebo to niekto urobil naschvál. Skrátka, ktosi potiahol Bezvlásku za vlasy tak silno, až jej strhol parochňu.

„Ach!“ vzdychli naraz dievčatá a rýchlo si zakryli ústa dlaňou. Niektorí chlapci sa rozosmiali, ale hneď aj stíchli. Stačilo to však na to, aby sa Bezvláska zahanbila. Celá očervenela, schmatla parochňu a bez jediného slova sa rozbehla do zámku. Vbehla do svojej izby, šmarila umelé vlasy do kúta a s plačom sa hodila na posteľ.

„Nikdy nebudem ako ostatné dievčatá. Nikdy!“ plakala a plakala, až napokon zaspala.

Takto ju našla kráľovná. Od Laury sa dozvedela, čo sa stalo a veľmi ju to mrzelo. Bolo jej to ľúto ešte viac, keď Bezvláska po prebudení vyhlásila, že už nikdy nevyjde zo svojej komnaty.

A vtedy sa začalo trápenie. Bezvláska naozaj odmietla vychádzať von. Dokonca aj jedlo jej museli nosiť do izby. Všetky parochne povyhadzovala a pustila k sebe iba kráľa a kráľovnú.

„Nemôžeš takto žiť naveky,“ utešovala ju kráľovná. „Deti už na tú nešťastnú príhodu dávno zabudli.“

„Je mi to jedno,“ mykla Bezvláska plecom.

„Nemala by si byť stále sama,“ dohováral jej kráľ. „Ochorieš z toho.“

„Aj to mi je jedno,“ odvrkla princezná.

„Musíme niečo vymyslieť,“ sedel kráľ s kráľovnou večer pri stole a vtom dostal nápad. Zaobstaráme jej šteniatko. Alebo mačiatko. Bude mať spoločnosť a zvieratku je predsa jedno, či je jeho ľudský kamarát jednooký alebo s hrbom!“

„To nie je zlý nápad,“ prikývla kráľovná. A hneď na druhý deň priniesli princeznej malé šteniatko, ktoré kráľovi daroval pastier oviec. Kráľovná zas od pekárky získala malé čierne mačiatko a tiež ho hneď darovala Bezvláske. To bolo radosti! Šteniatko hneď Bezvlásku pooblizovalo, mačiatko zapriadlo a okamžite zaspalo. Bezvláska sa po dlhom čase opäť usmievala.

Čas plynul a veci sa zmenili... Šteniatko bolo treba venčiť. A mačiatko sa tiež často škriabalo aj tam, kde nemalo. Najprv zvieratká brávali von sluhovia. Princezná im ich podávala cez malý otvor v dverách. Raz sa však šteniatko jednému sluhovi zapotrošilo a kým ho našli, vyplakala more sĺz. Vtedy sa rozhodla, že bude so zvieratkami chodiť na prechádzky sama. Požiadala kráľovnú, aby jej dala ušiť dlhý plášť s veľkou kapucňou a takáto zahalená chodievala so zvieratkami do kráľovskej záhrady, kam sa iné deti nedostali.

Jedného dňa ju pri prechádzke zaujalo hlasné erdžanie. Poobzerala sa po záhrade, lenže nikoho nevidela. Erdžanie sa ozvalo znovu. Bezvláska šla za zvukom až ku kovanému plotu, za ktorým bola obrovská lúka. Pomedzi vyzdobené stĺpy zbadala chlapca. Bol to Ďuro, koniarov syn, z ktorého medzičasom vyrástol krásny mládenec. Bezvláska sa s tichým vzdychom zapozerala na jeho vlasy. Už keď bol malý, závidela mu ich. A teraz... Ďuro mal naozaj riadnu hrivu. Tmavé kučery sa mu na slnku leskli a aby mu nepadali do tváre, mal ich zopnuté v hustom cope. Aj tak mu pár prameňov povievalo okolo tváre.

Ďalšie erdžanie... Bezvláska si všimla, čo Ďuro robí. Bolo to veľmi zaujímavé i zvláštne. Ďuro sa totiž rozprával s mladým žrebcom. Hladkal ho, zapletal mu hrivu a popritom mu čosi šepkal do ucha. Kôň mu na jeho šepot odpovedal spokojným erdžaním. Zrazu ho Ďuro potľapkal, vyšvihol sa mu na chrbát a kôň sa nadšene rozbehol po lúke.

„Toto by sa mi páčilo,“ zašepkala Bezvláska. Pohladkala psíka, vzala mačku na ruky a vrátila sa do zámku.

Od toho dňa však každý deň uháňala do zámockej záhrady a za plotom vyčkávala Ďura a jeho tátoša. Sledovala, ako učil koňa novým kúskom, ako sa spolu rozprávali a s úžasom obdivovala účesy, ktoré vytváral žrebcovi z hrivy.

Bezvláskine zvieratká akoby všetko pochopili. Jedného dňa sa jej mačka vyšmykla z rúk a kým stihla princezná vykríknuť, prešmykla sa cez plot a rozbehla sa k Ďurovi. Tam sa mu nebojácne obtrela o nohu.

„A ty si sa tu kde vzala?“ pohladkal ju Ďuro a poobzeral sa okolo seba. Nikoho však nevidel. Princezná sa za plotom rýchlo ukryla za malý rozkvitnutý krík.

Mačička pozrela na Ďura, znovu sa o neho obtrela a urobila krok k plotu. Chlapec nereagoval. Hladkal svojho koňa a nerozumel, čo mu chce mačka naznačiť. A tak sa mačička vrátila späť. Znovu sa mu obtrela o nohy a pobehla k plotu. Vtedy Ďuro pochopil. Tľapol žrebca, nech si pobehá a pustil sa za mačkou. Prišiel k plotu, ale nikoho nevidel. Bezvláska ticho čušala za kríkom a takmer nedýchala, len aby ju nenašiel. Lenže jej psík, presne vedel, čo chce mačička urobiť. A tak, keď bol Ďuro od Bezvlásky naozaj na dosah, nahlas zaštekal. Bezvláska sa zľakla a ako čupela, od ľaku spadla na zadok. Vzápätí sa príšerne zahanbila.

„To je tvoja mačka?“ opýtal sa Ďuro, kým sa Bezvláska zviechala zo zeme. Chcela okamžite ujsť, lenže bez mačky odísť nemohla.

„Môžeš mi ju láskavo vrátiť?“ opýtala sa nahnevane. Kapucňu si stiahla až pod nos, len aby jej chlapec nevidel do tváre.

„Ja ju nedržím,“ zasmial sa Ďuro.

„Foxana, poď ku mne,“ zvolala princezná. Lenže mačičku práve v tej chvíli zaujímal motýľ, ktorého nie a nie chytiť.

Princezná vzdychla, keď sa zrazu jej psík Foxy rozbehol preč.

„Foxy!“ zvolala, ale pes ju nepočúval. Zmizol jej z dohľadu a o chvíľu už behal s mačkou za plotom a pomáhal jej chytiť motýľa.

„Ty si dala svojim zvieratám mená Foxana a Foxy?“ začudoval sa Ďuro.

„No a čo,“ odvrkla princezná a začervenala sa. „Stačí, keď zavolám Fox a pribehnú obaja.“

Ďuro sa zasmial. „Vieš čo? Obávam sa, že keď zavoláš Fox dosť nahlas, pribehnú traja. Tak aby si nebola prekvapená.“

„Ako traja?“ začudovala sa princezná.

„Aj môj kôň sa volá podobne. Foxtrot. Keď zavolám Fox alebo Foxy, pricvála. A myslím si, že by bolo celkom vtipné, keby si niekde v dvorane zvolala Foxy a zjavil by sa tam okrem tvojich zvierat aj on.“

Bezvláska si to hneď predstavila. V duchu videla, ako k nej bežia pes a mačka. A ako za nimi uháňa kôň. A ako dvorné dámy pištia od ľaku, ako slúžky šomrú, že budú musieť upratovať a ako sa kráľ s kráľovnou čudujú, čo sa to tam deje. A ako večer v hlavných správach reportér s doširoka otvorenými očami informuje celé kráľovstvo o nevídanej udalosti. Nahlas sa rozchichotala.

„Ty si Bezvláska, však?“ vyrušil ju Ďuro.

„Hm,“ mykla plecami a stočila sa, že ide preč.

„Počuj a nechcela by si sa niekedy na Foxtrotovi povoziť?“ zastavil ju chlapec.

„Chcela, ale neviem to,“ zašomrala.

„Tak vylez zo záhrady a ja ťa to naučím,“ ponúkol sa Ďuro. A kým sa stačila Bezvláska ohradiť, ako sa to s ňou rozpráva, dodal: „Keby Foxtrot poskákal kráľovnej po ružiach, asi by ma nepochválila, nemyslíš?“

Bezvláska uznala, že má pravdu. A tak na druhý deň, hneď po raňajkách uháňala s Foxanou aj s Foxom na lúku. Najprv bola sklamaná, lebo Ďuro tam nebol. Dokonca sa tam nepásol ani Foxtrot. Lenže po dlhej chvíli obaja dorazili. Ďuro cválal na žrebcovi a vlasy mu nádherne viali. Bezvláska si rýchlo pritiahla kapucňu.

„Prepáč, ale ja nemôžem prísť hneď zrána. Najprv musím pomôcť otcovi v stajni,“ ospravedlňoval sa Ďuro.

„To nič,“ uškrnula sa Bezvláska. „Akosi som zabudla, že aj iní majú svoje povinnosti. Ja mám len učenie, ale dnes som kráľovnú poprosila, aby mi dala voľno.“

„Tak sa budeme stretávať popoludní,“ navrhol chlapec. „Ty sa budeš dopoludnia učiť, ja pomôžem otcovi v stajniach a popoludní nás už nebude nik naháňať. Môžeme začať s výcvikom?“ zoskočil z koňa a popchol ho k Bezvláske, aby sa zoznámili.

Foxtrot princeznej okamžite prirástol k srdcu. Keď ho hladkala, blažene privieral oči. Keď si ho nevšímala, jemne do nej drgal papuľou. Bezvláska mu nosievala všakovaké dobroty a pomaličky sa na ňom učila jazdiť. Ďuro ju chválil a ona na okamih úplne zabudla na všetky problémy. Bolo to však nič oproti chvíli, keď prvý raz cválala na koni. Foxtrot sa na jej pokyn krásne rozbehol. Bezvláska vedela, čo má robiť a kôň poslúchal. Najprv sa rozklusal a potom plynulo prešiel do cvalu. Princezná ešte nezažila taký opojný pocit. Uháňala na koni ako víchor, svet okolo nej sa iba mihal a pocit slobody bol priam neskutočný. Bezvláska sa nahlas rozosmiala. A ako dvihla hlavu, aby pozrela na oblohu, vietor sa jej zaprel do kapucne a strhol jej ju. Princezná okamžite spomalila a jednou rukou sa snažila dať kapucňu na pôvodné miesto. Dúfala, že je dosť ďaleko, aby ju Ďuro nevidel. Lenže Ďuro sa o ňu bál, a tak zbehol do stajne po druhého koňa a uháňal za ňou.

Bezvláska znervóznela. Šmátrala po spadnutej kapucni, ale nijako si ju nedokázala rýchlo nasadiť. Napokon zastala, aby si pomohla oboma rukami. Lenže v tej chvíli k nej docválal aj chlapec. Princezná sa príšerne zahanbila. Celá očervenela, stiahla si kapucňu takmer až po bradu, zoskočila z koňa a pešo sa rozbehla k zámku. Darmo za ňou Ďuro volal. Darmo sa za ňou rozbehol aj Foxtrot.

Bezvláska sa opäť opevnila vo svojej komnate a odmietla z nej vychádzať. Kráľovskí rodičia boli nešťastní. Ale nech si lámali hlavy, ako len vládali, nič, čo by Bezvlásku rozveselilo, nevymysleli. Vyhlásili dokonca súťaž o najveselšie vystúpenie, a hoci sa zabávači snažili, princezná sa utiahla a spoločnosť jej robili iba Foxana a Foxy. Ešte šťastie, že kráľ nikomu nesľuboval, že ak princeznú nerozveselí, bude o hlavu kratší. Prišiel by nielen o svojho šaša, ale aj o šéfkuchára, ktorý zvyčajne popri varení rozosmieval celú kuchyňu.

Kráľovstvo zosmutnelo. Kráľovskú rodinu mali všetci úprimne radi a snažili sa vymyslieť čosi, čo by ju rozveselilo, lenže nikomu sa to nedarilo. A tak sa trápili spoločne.

Trápil sa aj Ďuro. Nechápal, čím princeznú nahneval. Podozrieval Foxtrota, že jej pri cvale čosi urobil, ale pochyboval, že by to bolo ono. Áno, videl Bezvláskinu holú hlavu, ale neveril, že by sa práve pre toto princezná tak utiahla. Bezvláska bola milá a dobrá. Krásne sa smiala a Ďuro prišiel na to, že je pôvabná aj bez vlasov. Navyše, došlo mu, že sa do princeznej zaľúbil.

So svojimi pocitmi sa zdôveril Laure. A Laura, Bezvláskina kamarátka z detstva, si spomenula, ako sa princezná utiahla po prvý raz, keď jej pri hre na slepú babu spadla parochňa.

„A to ju trápi len toto?“ začudoval sa Ďuro. „Že nemá vlasy? Polovica našich otcov nemá vlasy a čo? Nemáme ich mať preto radi?“

„U dievčat je to iné,“ vysvetľovala mu Laura. „Vieš, hovorí sa, že vlasy sú korunou krásy...“

„Ale, prosím ťa,“ mávol Ďuro rukou. „Krása vychádza odtiaľto,“ priložil si dlaň na hruď. „A Bezvláska krásna je! Okrem toho, vraví sa, že dlhé vlasy rovná sa krátky rozum. Hlava bez vlasov musí byť tým pádom neskutočne múdra!“

Od toho dňa Ďuro rozmýšľal, ako sa k Bezvláske dostať. Možno, keby jej povedal, že ju ľúbi... Možno, keby ju prehovoril, aby si s ním išla zajazdiť... Možno, keby dostala príležitosť... Vtedy mu niečo napadlo. Keď sa naskytla príležitosť, porozprával sa s kráľom. Ten to povedal kráľovnej. Obaja svorne súhlasili. A tak jedného dňa...

Bezvláska si niečo čítala v izbe. Foxana jej priadla v lone a Foxy ležal pri nohách. Vtom psík prudko dvihol hlavu a mykol ušami. Aj Foxana zastrihala ušami. Spoza dverí sa ozýval zvláštny zvuk. Akoby po chodbe kráčal kôň. Jeho podkovy pri dotyku s ozdobnou kamennou podlahou silno cvendžali.

„Čo je to?“ vykríkla princezná. Foxy vyskočil a začal radostne štekať.

Konské kroky sa priblížili až k dverám princezninej komnaty. Zrazu utíchli. Do dverí čosi štuchlo. Ozvalo sa erdžanie.

„Foxtrot?“ zhíkla Bezvláska. „Neverím!“ Rýchlo si obliekla plášť a hlavu si zahalila kapucňou. Do dverí znovu ktosi štuchol.

Bezvláska ich opatrne otvorila. Čakala, že uvidí Ďura, lenže pred dverami stál iba žrebec. Keď zbadal princeznú, veselo zafŕkal. Nečakajúc na pozvanie, štuchol hlavou do dverí a celý sa vteperil dovnútra.

Princezná takmer odpadla. Vrhla sa Foxtrotovi okolo krku, hladkala ho a prstami mu prehrabávala hrivu.

„Tak si mi chýbal!“ nadšene mu rozprávala. „Som šťastná, že ťa vidím!“

„Prečo si potom prestala chodievať na lúku?“ ozvalo sa zrazu vo dverách.

Princezná sa strhla. Pozrela sa za hlasom a takmer odpadla. Vo dverách stál Ďuro. Ale to by nebolo nič čudné. Ďuro nemal na hlave ani vlások. Bol úplne holohlavý.

„Čo si to urobil?“ zvolala Bezvláska. „Tvoje krásne vlasy...“

„Prosím ťa,“ mávol Ďuro rukou. „Sú to len vlasy. Ak sa hanbíš chodiť so mnou jazdiť len preto, že nemáš vlasy, tak už sme dvaja. Viac sa hanbiť nemusíš. A takto mi aspoň nepadajú pri robote do očí.“

„Ale...“

„Ale čo? Takto sa ti už nepáčim?“ uškrnul sa.

„Páčiš,“ začervenala sa princezná.

„Tak vidíš. A teraz poď rýchlo von, lebo keď tu toho koňa objaví komorná, aj jej vypadnú všetky vlasy. Od hnevu.“

Bezvláska sa zachichotala. Viac ju však nebolo treba prehovárať. Prešmykla sa cez dvere a s Ďurom, Foxtrotom, Foxym aj Foxanou v pätách utekali von tak rýchlo, ako sa len dalo.

Kráľ s kráľovnou pookriali. Princezná sa opäť usmievala a oni boli šťastní. Akurát ich mrzelo, že ešte stále nechcela chodiť medzi ľudí. A vtedy ich prekvapila Laura. Jedného dňa im z pekárne priniesla čerstvý chlieb a po jej vrkoči nebolo ani stopy.

„Čo si si urobila s vlasmi?“ opýtala sa kráľovná. Laurine vlasy poznala, veď ich tak rada a často zapletala. Dúfala, že ich má ukryté pod čepcom.

„To, čo Ďuro,“ odpovedala pekárkina dcéra. „Dala som ich preč. Aspoň mi nie je pri peci horúco,“ sňala si čepiec a kráľovná prekvapene zízala na jej holú hlavu. V ten deň ju však čakalo ďalšie prekvapenie. Keď jej pomáhala komorná so šatami, vysvitlo, že ani ona nemá vlasy. Keď ju a kráľa viezol kočiš na návštevu do susedného kráľovstva, zistila, že aj on je holohlavý.

„Čo to má znamenať? Hádam sa len Bezvláske nevysmievajú?“ otvárala od prekvapenia ústa.

A keď na druhý deň videla, že aj manželky pánov radcov nemajú vlasy, takmer stratila reč.

Holohlavosť sa kráľovstvom začala šíriť ako lavína.

„Vysvetlí mi to konečne niekto?“ pýtala sa kráľovná a neveriacky hľadela na svojich poddaných, ktorých stretávala.

„Vieš mi to vysvetliť aspoň ty?“ opýtala sa Laury, keď opäť prišla s čerstvým chlebom.

„Je to jednoduché, vaše veličenstvo. Máme vás radi a máme radi aj Bezvlásku. A keďže Bezvláska nechce medzi nás chodiť, lebo sa hanbí za svoju holú hlavu a neustále sa bojí, že by jej mohla spadnúť parochňa, alebo že jej nečakane spadne kapucňa, rozhodli sme sa ostrihať. Takto nebude iná ako my. Už sa viac nemusí strachovať.“

Kráľovná sa od dojatia rozplakala.

„Ale to ste nemuseli. Nikto vás o to nežiadal...“

„My sme to takto chceli,“ poklonila sa Laura. „Napokon, hlava bez vlasov má aj svoje výhody. Stačí ju opláchnuť a je čistá. Nemôžeme dostať vši. V lete nie je nikomu horúco. Nemusím sa v pekárni báť, že mi spadne vlas do cesta. Nemusím sa ráno hodinu česať. Keď zafúka vietor, nezafúka mi vlasy do očí. Netreba mi kupovať šampóny ani balzamy. A komu je zima, zachráni ho čepiec, čiapka alebo čokoľvek, čo sa dá natiahnuť na hlavu. Inak, keď sa hrám s deťmi na skrývačku, môžem sa bez obáv ukryť medzi pomaranče. Alebo medzi tekvice!“

Kráľovná na ňu mlčky hľadela a po tvári sa jej kotúľali slzy. Že na to neprišla skôr! Ešte v ten deň zavolala svojho kaderníka a dala si oholiť svoje krásne gaštanové vlasy.

Večer Bezvláska neverila vlastným očiam. Na dobrú noc ju prišla pobozkať holohlavá kráľovná s holohlavým kráľom. Priniesli jej pozdravy od holohlavých poddaných. Keď jej porozprávali, čo sa v kráľovstve udialo, šokovane na nich hľadela. Na druhý deň, prvý raz po dlhom – predlhom čase, vyšla princezná zo svojej komnaty medzi ľudí bez plášťa, bez kapucne a bez parochne. Ľudia ju veselo zdravili a usmievali sa na ňu, dokonca ju objímali a tešili sa, že je medzi nimi. Bezvláska odrazu vôbec nemala pocit, že je čudná. Lebo ak by bola, čudné by bolo vlastne celé kráľovstvo.

A ako bežal život ďalej? Nuž normálne. Bezvláska sa vydala za Ďura, to sa dalo čakať. Po svadbe ho však poprosila, aby si nechal opäť narásť svoje krásne vlasy, ale Ďuro o tom nechcel ani počuť. Postupne tiež požiadala ľudí v kráľovstve, aby pekne a hrdo nosili opäť svoje vlasy, no nie všetci jej vyhoveli. A viete čo? Keď prišiel ten správny čas, mladému kráľovskému páru sa narodilo malé bábätko. Dievčatko. Bolo úplne, ale úplne bez vláskov, no nikomu to neprekážalo. Vlásky dievčatku nenarástli, ani keď podrástlo a viete čo? V kráľovstve boli všetci takí spokojní, že si to nik nevšimol. Iba kráľovná, ktorá veľmi túžila zapletať vlásky, trochu premýšľala a potom objavila nový spôsob, ako ozdobiť svojej vnučke hlávku. Keď maličká podrástla, kreslila jej na hlávku kvietky a ozdôbky od výmyslu sveta. Tento spôsob parádenia sa ľuďom tak zapáčil, že vznikla nová móda, ktorá sa rozšírila do celej krajiny. Písali o nej všetky noviny a kaderníci sa predbiehali v nápadoch, dokonca vznikla medzinárodná súťaž, ale to je už iný príbeh...

Prečo Bezvláska vytvorila Bezvlásku?

Kde bolo, tam bolo, žila jedna spisovateľka. Spisovateľka písala knihy pre deti, chodievala do práce a na besedy. Jedného dňa sa dozvedela, že je vážne chorá. A tak sa začala liečiť. Pani doktorka aj sestričky ju veľmi citlivo upozornili na to, že príde o vlasy.

„Super!“ povedala si spisovateľka. „Konečne uvidím, akú mám lebku.“

A bolo tak, ako povedala pani doktorka. Vlasy vypadali a spisovateľka ostala bez vlasov. Myslíte, že ju to trápilo? Vôbec!

Najprv vymyslela, že si dá potetovať hlavu. A že potom, keď jej narastú vlasy, bude mať také svoje tajné tetovanie. Lenže okolie, ba aj tatérka jej nápad tvrdo zamietli. Vraj možná infekcia a tak...

Neskôr vymyslela, že by si možno dala hlavu aspoň namaľovať. Aspoň raz. A potom... potom si spomenula, že existuje organizácia Dobrý anjel a že tá podporuje rôzne rodiny, a to aj rodiny, v ktorých žijú deti bez vláskov. Deti, ktoré statočne čelia chorobe a možno ich niektoré trápi, že majú holé hlávky. A tak si spisovateľka vymyslela, že pre ne napíše rozprávku. A že im tú rozprávku príde aj prečítať.

Prečo ujo Miro nakreslil Bezvlásku?

Na Slnečnej ulici v jednom meste býva maliar. Maľuje do knižiek, kreslí karikatúry, dokonca už veľmi veľa rokov kreslí obrázky do časopisu Fifík a aj do iných časopisov. Je veľmi veselý, má rád ľudí a keď mu jedného dňa zavolala bezvlásková spisovateľka, či by nechcel nakresliť obrázky do knižky o Bezvláske, povedal áno, i keď má práce vyše hlavy.

„Vieš,“ vravel bezvláskovej spisovateľke. „Bol som raz v nemocnici kresliť deťom obrázky. A bol tam aj jeden veľmi chorý chlapček, ktorý nemohol prísť za mnou. A tak mi sestričky obliekli sterilné oblečenie a chlapčeka som navštívil iba ja. Nikto iný k nemu nesmel ísť. A obrázok dostal aj on. Lebo vieš, choré deti, aj chorí dospelí si zaslúžia, aby dostali kúsok maliarovho sna len tak, aj ten sen vie rozžiariť tvár, keď je srdiečkom maľovaný. Preto teraz veľmi rád namaľujem všetkým pre radosť a z lásky obrázky Bezvlásky.“

Ďakujeme Bezvláske Gabike Futovej za napísanie tejto rozprávky.

Ďakujeme ilustrátorovi Mirovi Regitkovi za krásne obrázky.

Ďakujeme chorým deťom aj ich rodičom za to, že nás učia pokore a odvahe.

Ďakujeme Dobrým anjelom, že uverili v dobro a pomáhajú každý mesiac.

Ďakujeme všetkým deťom za to, že budú ľúbiť Bezvlásku a všetky deti, ktoré sú trochu iné.

Za pomoc pri tvorbe príbehu Bezvlásky ďakujeme aj Magdaléne Gocníkovej a časopisu Fifík, jazykovej redaktorke Beáte Jarošovej, grafikom Veronike Sabovčíkovej a Pavlovi Janoškovi, portálu Zoznam.sk, kníhkupectvu Martinus.sk, Michaele Jurovčákovej za veselé farby a všetkým dobrým ľuďom.

DOBRÝ ANJEL

KTO JE DOBRÝ ANJEL?

Každý môže byť niekoho Dobrým anjelom. Aj ujo, aj teta, aj mamka, aj ocko. Aj teta suseda. Opýtaj sa ľudí navôkol, či už sú Dobrými anjelmi. Ak áno, prosím, poďakuj im za nás. Lebo to znamená, že pomáhajú každý mesiac chorým deťom a ich rodičom zvládnuť boj s ťažkou chorobou. A to je parádna vec! Ak nie, môžeš sa ich opýtať, či nechcú Dobrým anjelom byť. A keď povedia, že chcú (jupíjou!), pošli ich k nám na internet, na www.dobryanjel.sk, tam sa ním stanú veľmi ľahko.

A najdôležitejšie, čo by si im mohol alebo mohla povedať je, že každý jeden cent pošleme chorým a každý Dobrý anjel presne vie, komu pomáha. A ešte dôležitejšie a najsuper je to, že si sa dočítal či dočítala až sem. Lebo to znamená, že si super a Bezvláska má ďalšieho kamaráta!

ĎAKUJEME!

O BEZVLÁSKE

Aby sa všetky deti usmievali

Napísala: Gabriela Futová

Ilustroval: Miroslav Regitko

Jazyková redakcia: Beáta Jarošová

Grafická úprava: Veronika Sabovčíková, Pavol Janoško

Vydal DOBRÝ ANJEL v roku 2016

so sídlom Karpatská 3256/15, 058 01 Poprad

Editorka: Ľudmila Kolesárová

Tlač: Tlačiareň Kežmarok GG,

Priekopa 21, 060 01 Kežmarok

ISBN 978–80–972298–0–1

(e-Pub) - ISBN 978–80–972298–2–5

EAN 9788097229825

(mobi) - ISBN 978–80–972298–3–2

EAN 9788097229832

Kniha bude rozdávaná deťom v nemocniciach.

Knihu si môžete kúpiť na www.dobryanjel.sk.

Table of Contents

Start